# Do not forsake me, oh my darlin'
# On this, our weddin' day
# Do not forsake me, oh my darlin'
# Wait, wait along
# The noon day train will bring Frank Miller
# If I'm a man, I must be brave
# And I must face that deadly killer
# Orlie a coward a craven coward
# Orlie a coward in my grave
# Oh, to be torn 'tweenst love and duty S'pposin'I lose my fair-hairbeauty
# Look at that big hand move along Nearin' high noon
# He made a vow while in state prison That it would be my life or his
# I'm not afraid of death, but oh
# What will I do if you leave me
# Do not forsake me, oh my darlin'
# You made that promise when we wed
# Do not forsake me, oh my darlin'
# Although you're grievin', I can't be leavin'
# Unti'l I shoot Frank Miller dead
# Wait along, wait along
Видя ли и ти това, което аз? Хайде, отваряй. Днес ще е голям ден.
- Бързаш ли? - Да.
Ти си глупак. Хайде.
Добре, дами и господа. Да започваме.
Младоженецът и булката биха ли пристъпили напред?
Уил Кейн и Ейми Фаулър,
явявате се тук пред мен,
за да бъдете свързани в свещен брак.
- Голяма жега. - Жега? И на това му викаш жега?
Проклет да съм... Стори ми се, че видях Бен Милър.
- Той е някъде в Тексас. - Знам.
Приличаха на Пиърс и Колби. О, не може да бъде.
Майко мила.
- Обедният влак навреме ли е? - Да, сър. Така мисля, сър.
Не знам причина защо това да не е така, мистър Пиърс.
Как сте, мистър Милър... Мистър Пиърс... Мистър Колби?
Ти, Уил Кейн, взимаш ли Ейми за своя законна съпруга,
да я пазиш и почиташ докато смъртта ви раздели?
Да.
А ти, Ейми, взимаш ли Уил за свой законен съпруг
да го пазиш и почиташ докато смъртта ви раздели?
- Да. - Пръстените, моля.
От името на властта, която ми е дадена върху тази територия,
ви обявявам за съпруг и съпруга.
Не знам за вас, но смятам да се възползвам от древната привилегия.
Движи се бая бързо за неделя.
- Уил... - Всички тези хора...
Ейми, хората би трябвало да са сами, когато се женят.
Знам.
Ще опитам, Ейми. Ще направя всичко, което мога.
Аз също.
Меденият месец официално свърши. Елате всички.
- Не бъди толкова стресната. - Няма спокойствие на сватбения ден.
Е, още една церемония, и Уил ще е свободен повече или по-малко.
Шерифе, предай значката си.
Не ми харесва да правя това, преди новият шериф да е дошъл.
Фулър, Халанд и аз сме пълен комплект избраници на тази общност.
Освен това сме ти добри приятели.
След добрата работа, която свърши тук, мога да кажа и съдията ще ме подкрепи,
че градът ще е в сигурност до утре.
Печелиш. Но не се жени за квакерка, защото ще те направи магазинер.
- Не мога да си те представя като такъв, Уил. - Аз мога.
И аз мога, и това е хубаво.
Благодаря.
Ти не говореше по този начин когато носеше звезда.
Добре, свалям я. Но искам първо да ми се плати.
- Пусни ме! - Не и докато не ме целунеш.
Уил, пусни ме, глупчо!
- Трябваше да бъдеш адвокат. - Аз съм създаден за собственик на магазин.
Шерифе, телеграма за вас.
Ужасно, шокиращо.
- Помилвали са Франк Милър. - Не мога да повярвам.
- Хубаво от тях, че ни уведомиха. - Това не е всичко.
Бен Милър е долу на депото с Пиърс и Колби.
- Попита за обедния влак. - Обедният влак?
Е... Можеш да се махнеш от този град. Напусни града веднага.
- Какво има? - Няма значение сега.
- Какво има, мистър Хоул? - Хайде да излезем, всичко ще е наред.
- Ще се погрижим за всичко. - Трябва да остана.
Да не си луд? Помисли за Ейми.
Довиждане, Ейми. Не се тревожи, всичко ще е наред!
Хм... това е интересно.
- Какво? - Вече не можеш да го видиш.
Кейн и новата му жена току-що заминаха с голяма бързина.
- И какво е толкова интересно? - Имам предвид, че наистина бързаха много.
Нали не си мислиш, че Кейн е уплашен от онези тримата?
Никога не съм го виждал да пришпорва кон така.
- Сам? - Влез, Хелън.
Бен Милър е в града. С него са двама от старата банда.
Май ще се поогледам наоколо.
- Защо спираш? - Няма смисъл. Трябва да се върна, Ейми.
- Защо? - Това е лудост. Оръжията ми не са в мен.
- Тогава да вървим. Бързо. - Не.
За това си мислех.
Карат ме да бягам. От никого не съм бягал досега.
- Не разбирам нищо от това. - Нямам време да ти обяснявам.
- Тогава не се връщай, Уил. - Трябва, там е работата.
Кейн се връща!
- Не мога да повярвам. - Току-що го видях!
- Колко ковчега имаме? - Два.
Ще имаме нужда от поне още два, погрижи се за това.
По-добре се захващай, Фред.
Моля те, Уил, защо не ми кажеш за какво става дума.
Преди 5 години изпратих един мъж на север заради убийство. Трябваше да го обесят.
Но там са го осъдили доживот и сега той е свободен.
Не знам как. Явно се връща насам.
- Все още не разбирам. - Той е...
Винаги е бил див и малко луд. Вероятно ще прави проблеми.
Но той не е твоя грижа. Вече не.
Аз съм този, който го е заловил.
Това ти е била работата. Те си имат нов шериф.
Той няма да е тук до утре. Изглежда, че се налага да остана.
- Аз съм същия мъж със или без това. - Това не е така.
Ще дойде да ме търси. Трима от старата му банда го чакат.
- Затова трябва да тръгваме. - Те просто ще ни последват.
Четиримата... А ние ще сме сами в прерията.
- Имаме цял час. - Какво е един час?
Никога няма да успеем да запазим този магазин, Ейми.
Ще трябва да бягаме пак докато сме живи.
Не, няма да е необходимо. Не и ако те не знаят, къде да ни намерят.
- Моля те, моля, нека тръгваме. - Не мога.
Не се опитвай да бъдеш герой. Не трябва да бъдеш герой, не и заради мен.
Не се опитвам да стана герой. Ако си го мислиш, значи не си наред.
Виж, Ейми, това е моят град. Имам приятели тук.
Ще събера помощници и с тяхна помощ може би няма да има проблеми.
- Знаеш, че ще има проблеми. - В такъв случай е по-добре да ги посрещна тук.
Съжалявам, скъпа. Знам, как се чувстваш по въпроса.
- Така ли? - Разбира се. Това е срещу вярата ти.
- Знам как се чувстваш. - Но ще го направиш въпреки това.
О, Уил... Ние се оженихме само преди минути.
Целият ни живот е пред нас. Това нищо ли не значи за теб?
Знаеш, че разполагам само с час, а имам много за вършене.
Остани в хотела, докато всичко свърши.
Не, аз няма да съм тук, когато всичко свърши.
Молиш ме да чакам цял час, за да разбера дали ще съм съпруга или вдовица.
- Това е много време за чакане. Няма да го направя. - Ейми...
Ако не искаш да тръгнеш с мен сега, ще съм на онзи влак.
Трябва да остана.
- Радвам се, че си тук, Пърс. - Така ли?
Забрави ли, че аз произнесох присъдата над Франк Милър?
Не трябваше да се връщаш, Уил.
Реших, че трябва. Реших, че трябва да остана.
- Решил си грешно. - Мога да събера помощници, 10-12 пушки.
- Моята интуиция ми казва друго. - Защо?
Нямам време да те уча, момче.
През 5 век пр.Хр. гражданите на Атина
страдащи под властта на тиранин, успяват да го изгонят.
Когато след години се върнал с армия от наемници,
същите тези граждани не само отворили вратите си за него,
но и гледали как биват екзекутирани членовете на Сената им.
Нещо подобно се случи преди осем години в град, наречен Индиан Фолс.
Спасих си живота с помощта на дама със съмнителна репутация
и за сметка на един безценен пръстен, принадлежал някога на майка ми.
За съжаление, не са ми останали пръстени.
- Ти си съдия. - Бях съдия много пъти в много градове.
- Надявам се да оцелея, за да бъда съдия отново. - Не мога да ви кажа какво да правите.
Защо трябва да си толкова глупав? Забрави ли какво направи той? И че е луд?
Не помниш ли, когато той седеше там и каза:
"Никога няма да ме обесиш. Ще се върна. Кълна се. Ще те убия, Кейн!"
Заповядайте, госпожо. С това ще стигнете до Сейнт Луис.
Благодаря.
По-добре почакайте някъде другаде. В хотела, например.
- Добре, благодаря ви. - Съжалявам за това, госпожо Кейн.
Не се притеснявайте. Шерифът ще се погрижи за себе си.
Много ви благодаря.
Хей, това го нямаше преди пет години.
- Е, и? - Нищо... засега.
Харви, не мислиш ли, че Кейн те търси точно сега?
- Много си му ядосан. - Ти на мое място нямаше ли да си?
Сигурно... ако бях ти.
Ще се върна след малко.
- Довиждане, Уил. - Довиждане.
- Разочаровам ли те? - Не.
Виж, това е само малко мръсно село в средата на нищото.
Нищо от това, което се случва тук, не е важно. Махай се.
Няма време.
Напразна загуба. Късмет.
Джони!
- Защо не си в църквата? - А ти?
Ще направиш ли нещо за мен?
Намери Андерсън, Хаул и Фулър, и им кажи, че ги искам тук.
- После намери Харв Пел! - Няма нужда. Аз съм тук.
- Къде беше? - Зает.
Знаеш ли, какво става? Имаме много за вършене.
Почакай малко. Знаеш, че това не е твоя работа.
- Всички ми казват това. - Почакай малко.
- Добре, слушам те. - Ето как виждам нещата.
Ако ти беше заминал и без нов шериф, аз щях да съм отговорник тук, нали?
Ако ставам да върша работа, когато има проблеми,
защо градоначалниците не ми поверят длъжността за постоянно?
- Не знам. - Не знаеш ли?
- Не. - Предполагам, че имаш пръст в това.
Може да не са ме питали. Може би им се струваш прекалено млад.
- И ти ли ме мислиш за прекалено млад? - Понякога се държиш така.
Просто е, Уил. Ти само кажи на старите момчета, че аз съм новият шериф.
Утре те ще кажат на другия човек, че длъжността е заета.
- Сериозен ли си? - Разбира се.
- Не мога да го направя. - Защо не?
- Ако не знаеш, няма смисъл да ти обяснявам. - Значи няма да го направиш?
- Както кажеш. - Добре.
Истината е, че ти вероятно си говорил срещу мен от самото начало.
Винаги те е било яд заради мен и Хелън Рамирес, нали?
Ти и Хелън Рамирес... Аз...
Не знаех и това не значи нищо за мен, разбери това.
Да, ти си начисто от повече от година.
Ожени се, само че не понасяш някой да заема мястото ти там...
- ...особено аз. - Ти си...
- Нямам време, Харв. - Добре, давам направо.
Ако сикаш да се включа, ще трябва да се застъпиш за мен.
Разбира се, че искам да се включиш, но не така. Както ти решиш.
Мислех, че си пораснал вече.
Мислех, че си смекчил позицията си.
Явно и двамата сме грешали.
Какво е толкова смешно?
Наистина ли си мислеше, че номерът ти ще мине пред Кейн?
- Защо не? - Кога ще пораснеш?
- Уморен съм от тези приказки. - Порасни.
Спри се!
- Добре. - Защо да не мине?
Необходим съм му когато Франк Милър дойде.
- Възможно е. - Трябваше да ме назначи шериф.
- Ядосан е. Ядосан е заради теб и мен. - Така ли?
Да.
- Каза ли му? - Разбира се.
Ти си глупак.
Защо? Не искаше ли той да знае?
Хей, кой кого напусна - ти него или той теб?
Махай се, Харви.
- Може и да го направя. - Тогава го направи!
- Не го мислиш сериозно. - Ще видим.
Друга песен ще запееш когато Франк Милър дойде.
Може да поискаш някой да е наоколо, когато се опиташ да му обясниш за Кейн.
- Мога да се грижа за себе си. - Разбира се.
Чувам, че може да не си толкова красива, когато той свърши с теб.
- Няма да се върна. - Добре.
Влез.
- Току-що видях Харви. Всичко ли е наред? - Мисля, че трябва да поговоря с мистър Уивър.
- Заминаваш ли? - Да.
Искаш ли да помогна на Кейн?
- Не. - Добре.
Може ли да изчакам тук обедния влак?
Попитах може ли да изчакам във фоайето обедния влак?
- Разбира се, госпожо. - Благодаря.
- Вие сте госпожа Кейн, нали? - Да.
Заминавате с обедния влак, но съпругът ви не.
- Не, защо?? - Изключително интересно е.
Колкото до мен, аз не бих напуснал този град по пладне дори и заради всичкия чай на Китай.
Не... Ще бъде наистина интересна гледка.
- Уил, току-що чух... - Здравей.
Можеш да разчиташ на мен, знаеш това, нали?
- Предполагах, че ще мога. - Ти прочисти този град.
Ти го направи обитаем за жени и деца.
Милър или който и да е друг няма да го повлече надолу отново.
- Надявах се хората да мислят това. - Какво друго биха могли да мислят?
- Колко хора събра? - Засега николко.
Тогава по-добре тръгвай, човече. Ще се върна след 10 минути.
Ще се върна след 5 минути. Кейн
- Къде е той? - Идва през задния вход. Предпазлив човек.
Влезте, мистър Уивър. Здравейте. Седнете, моля.
Нещо не е наред ли, госпожо Рамирес? Защо изпратихте да ме повикат?
Напускам града. Искам да продам магазина.
- Искате ли да откупите дела ми? - Колко искате за него?
Две хиляди. Коректно предложение.
Наистина е коректно, но нямам толкова пари в брой сега.
- Колко можете да дадете? - Ами... 1000 долара.
Добре, можете да доплатите остатъка на Сам след 6 месеца.
- Той ще ми ги препрати. Споразумяхме ли се? - Да, госпожо.
Добре, мистър Уивър. Благодаря ви.
Госпожо Рамирес, искам да ви благодаря за всичко, имам предвид...
Когато ми предложихте да финансирате магазина ми
и да бъдете мой партньор в сянка, нали знаете, жена ми си помисли..
Ъ... Това, което исках да ви кажа е, че вие винаги сте били много коректна с мен,
и искам да знаете, че съм бил честен с вас.
Знам, мистър Уивър. Довиждане.
Довиждане, госпожо Рамирес. Късмет.
- Уил.. - Ейми. Променила си решението си.
Мислех, че ти си променил твоето.
Не, Уил, взела съм си билет.
Ясно.
Почисти номер 19. Госпожа Милър е много придирчива.
- Хелън Рамирес тук ли е? - Доколкото знам.
Ще я намерите ли сам?
Влез.
Какво гледаш? Мислиш, че съм се променила?
Какво искаш? Искаш да ти помогна?
Искаш да помоля Франк да те остави? Да моля за теб?
Няма да го направя. Пръст няма да помръдна за теб.
Дойдох да ти кажа, че той идва. Трябваше да се досетя, че вече знаеш.
Да, знам.
Трябва да напуснеш този град, може би аз няма да мога... сещаш се..
- Всичко може да се случи. - Не ме е страх от него.
Знам, че не те е страх, но ти... ти знаеш какъв е.
Знам какъв е.
Може би той не знае.
- Вероятно е получавал писма. - Какво от това.
Нищо в живота не е безплатно... Махам се оттук. Събирам си багажа.
Това е добре.
- Сбогом, Хелън. - Кейн...
Ако си умен, ще се махнеш и ти.
- Не мога. - Знам.
- Може ли да попитам нещо? - Разбира се.
- Коя е госпожица Рамирес? - Госпожа Рамирес?
Тя беше приятелка на мъжа ви преди време.
Преди това тя беше приятелка на Франк Милър.
Разбирам. Благодаря.
- Не харесвате съпруга ми, нали? - Да.
- Защо? - По много причини.
Това място процъфтяваше когато Франк Милър беше наоколо.
И аз не съм единствен.
Много хора мислят, че заслужава отмъщение.
Питахте ме, госпожо, и ви казвам.
- Ще отида за малко пиячка. - Трябва ли?
- Да. - Ако отиваш след тази...
- Казах, че отивам за пиячка. - Стой настрани от Кейн.
Разбира се.
Здравей, Харв. Къде е тенекиената значка?
- Върнах я и напуснах. - Хитро.
Не съм ти искал мнението.
Хей, Бен! Как си?
Ей, вижте кой е тук!
- Как си, Бен? - Дай ми една бутилка.
- Много време мина, Бен. - Да.
Да, сър. Как е Франк?
- Не се оплаква. - Ще става горещо в стария град довечера, а?
Няма да съм изненадан.
Кейн ще е мъртъв 5 минути след като Франк слезе от влака.
- Това не е много време. - Ще му е достатъчно, защото...
Носиш значка и оръжие, шерифе. Не можеш да вършиш това.
Прав си.
Не.
Всички знаете, защо съм тук.
Търся заместници. Взимам всеки желаещ.
Трябва да си луд да идваш тук с такива предложения.
Франк има приятели в тази стая. Би трябвало да знаеш това.
Някои от вас бяха специални заместници когато разбихме тази банда. Трябвате ми пак... сега.
Нещата бяха различни тогава. Ти имаше шестима редови помощници като начало.
Всеки от тях прекрасен стрелец. Сега имаш само двама.
Нямаш двама. Харв Пел каза, че току-що е напуснал. Защо?
Това е между нас.
Искаш прекалено много, имайки предвид какъв човек е Франк.
Добре. Всички знаем, какъв е Милър.
Затова съм тук. Какво ще кажете?
Милдред, той идва. Сега направи, каквото ти казах.
Не съм вкъщи. Каквото и да казва, не съм вкъщи.
- Сам, той е твой приятел. - Не спори със мен. Той ще е тук скоро.
Няма да ми повярва. Ще разбере, че го лъжа.
Направи, както ти казах.
- Здравейте, госпожо Фулър. Сам тук ли е? - Не, няма го.
Знаете ли къде е? За мен е много важно да го открия.
Мисля... Той е в църквата, Уил. Отиде на църква.
- Без вас? - И аз отивам, веднага щом се преоблека.
Благодаря ви, госпожо Фулър. Довиждане.
Какво искаш? Искаш да ме убият ли?
- Искаш ли да бъдеш вдовица? - Не, Сам. Не.
Кейн!
- Какво има, Джими? - Нищо. Търсех те.
Искам оръжие. Искам да бъда с теб когато онзи влак дойде.
- Можеш ли... можеш ли да си служиш с оръжие? - Разбира се, че мога. Навремето бях добър.
Честно. Така не е справедливо.
Това е шанс. От това имам нужда. Моля те, позволи ми да участвам.
Добре, Джими. Ще те извикам, ако имам нужда.
Пийни едно дотогава.
-
Влез, Сам.
Напускаш града?
- Къде отиваш? - Не знам още.
Това няма логика.
- Страх те е, а? Страх те е от Милър. - Не.
Разбира се, че те е страх. Иначе нямаше да бягаш.
Знаеш, че не е необходимо да се тревожиш докато аз съм наоколо.
- Бих победил Милър по всяко време. - Вярвам ти.
Тогава защо заминаваш? Зарязваш Кейн.
- О, Харви... - Защо заминаваш?
- Какво значение има? - Знам, че е заради Кейн!
Не е заради Кейн. Ще ти кажа нещо за теб и за твоя приятел Кейн.
Ти си хубаво момче, имаш големи, широки рамене.
Но той е мъж.
Иска се повече от широки рамене, за да бъдеш мъж, Харви,
а ти имаш още дълъг път да извървиш натам.
Знаеш ли какво? Не мисля, че някога ще успееш.
Нека ти кажа нещо. Ти не отиваш никъде.
Оставаш с мен. Всичко ще бъде както преди.
Искаш да знаеш защо заминавам? Слушай тогава.
Кейн ще бъде мъртъв след половин час. И никой нищо няма да направи по въпроса.
И когато той умре, градът ще умре с него. Чувствам го.
Аз съм сама в този свят, и трябва да оцелявам.
Затова си отивам, това е.
Колкото до теб, не ми харесва някой да слага ръцете си върху мен без позволение.
А ти нямаш позволението ми... вече.
Днешният ни текст е от Малахия, глава четвърта.
''Защото ето, ще дойде ден, пламтящ като пещ; тогава всички надменни и...''
Да?
Извинете, отче, не искам да смущавам службата ви...
Вече го направихте. Вие не идвате в тази църква твърде често, шерифе,
и днес не я счетохте за достойна, за да се ожените тук.
Какво може да е толкова важно, че да ви доведе тук сега?
Трябва ми помощ.
Вярно е, че не съм от ходещите на църква мъже, и може би това е лошо.
Не се ожених тук днес защото жена ми е квакерка,
но дойдох тук за помощ, защото има хора тук.
Съжалявам, шерифе. Кажете, каквото имате за казване.
Може би някои от вас вече знаят, но ако не...
Явно Франк Милър идва с обедния влак.
Трябват ми всички специални заместници, които мога да събера.
Е, какво чакаме?
Да вървим.
Чакай малко, чакай!
Преди да се втурнем в нещо, което не е особено приятно,
нека се убедим, че знаем за какво става въпрос.
Искам да знам следното: не е ли вярно, че Кейн вече не е шериф?
И че има лични пререкания между Кейн и Милър?
Добре, добре! Запазете тишина!
Ако имаме различия в мненията, нека всеки се изкаже.
Но нека го направим като възрастни хора, а децата да бъдат изведени от църквата.
- Нещо за влака? - Движи се навреме, доколкото знам, сър.
Няма значение дали има лична вражда между Милър и Кейн.
Всички знаем кой е Милър, всички знаем що за човек е.
- Губим ценно време. - Добре, Кой!
Всички знаем кой е Милър и защо го отстранихме навремето.
И кой го спаси от обесване? Политиците горе, на север.
Тази каша те я забъркаха. Нека сега те се погрижат за нея.
- Фрайър? - Аз казвам следното:
Плащаме добри пари за шериф и помощници.
Още първият път, когато се появи проблем, ние самите трябва да се грижим за себе си.
За какво точно плащаме през цялото това време?
Ние не сме омиротворители и това не е наша работа!
Отдавна казвам, че ни трябват повече помощници.
Ако ги имахме, нямаше да съществуват проблеми като този.
Чакайте малко, чакайте малко! Тишина!
Пазете ред. Вие отзад?
Не мога да повярвам на някои от нещата, казани тук.
Засрамете се от себе си.
Плащахме на този мъж и той беше най-добрият шериф, който сме имали.
Проблемът не е негов, а наш.
Ако не направим каквото е редно, ще имаме още по-голям проблем.
Има само едно нещо, което може да се направи, и всички знаем какво е то.
- Кажи, Киби. - Тази работа не се върши както трябва.
Тези трима убийци се разхождат нагло по улиците...
Защо не ги бутна в затвора, където им е мястото?
Така ще трябва да се тревожим само за Милър.
Нямам за какво да ги арестувам. Не са направили нищо.
Няма нито един закон срещу това да седиш на пейката на ЖП депо.
Не мога да слушам повече тези неща. Какво ви има, хора?
Помните ли, когато почтена жена не можеше да излиза сама по улиците посред бял ден?
Когато това място не ставаше да си отгледаш детето?
Как можете да седите и да говорите, говорите и говорите така?
За какво се вълнуваме толкова? Откъде знаем, че Милър е на този влак?
Можем да бъдем сигурни, че е. Времето ни изтича.
- Отче, искате ли да кажете нещо? - Не знам.
В божите заповеди се казва - "не убивай",
но ние наемаме мъже да го правят вместо нас.
Правилното и грешното са доста ясни в случая,
но ако ме караш да кажа на моите хора да излязат и да убиват,
и може би да бъдат убити, съжалявам, но не знам какво да кажа. Съжалявам.
Добре, аз казвам следното.
Каквото този град дължи на Кейн, не може да бъде изплатено с пари. Не забравяйте това.
Той е най-добрият шериф, който сме имали, и може би ще си остане най-добрият.
Затова ако Милър се върне тук днес, това е наш проблем, не негов.
Проблемът е наш, защото това е нашият град.
Ние го изградихме със собствените си ръце, от нищото.
Ако искаме да го запазим почтен град, се налага да мислим ясно сега.
Трябва да имаме куража да направим, каквото е редно, независимо колко трудно ще ни бъде.
Добре! Ще има стрелба, когато Кейн и Милър се срещнат.
Някой ще пострада, това е сигурно.
Така... Хората на север мислят за този град.
Мислят да изпратят пари тук, за да постоят магазини и фабрики.
За този град има голямо значение - ами ако
те прочетат за стрелби по улиците, какво ще си помислят?
Ще ви кажа. Ще си помислят, че това е поредният беззаконен град,
и всичко, за което сме работели, ще бъде изличено.
За един ден този град ще бъде върнат назад с пет години,
и аз не мисля, че трябва да позволим това да се случи.
Имайте предвид, че аз знам какво си мислите, че чувствам към този мъж.
Той е смел мъж, добър мъж. Той можеше да не се върне днес.
Заради него, заради този град, ми се иска да не се беше връщал.
Защото ако той не е тук, когато Милър се върне,
според мен няма да има проблеми, нито един.
Утре ще имаме нов шериф и ако му предложим помощта си,
той ще може да се справи с всяко нещо, което се зададе.
За мен в това има смисъл. За мен това е единственото решение.
Уил, според мен ще е най-добре да тръгваш, докато още има време.
Ще е по-добре за теб... и ще е по-добре за нас.
Благодаря.
Защо не махнеш това нещо?
- Бум, бум, бум! - Ти си мъртъв, Кейн.
Тъкмо изпратих детето да те намери. Не дойде ли?
Беше тук.
Бил си мой приятел през целия ми живот. Ти ми намери тази служба.
Ти направи така, че да ме повикат.
Още откакто бях дете исках да съм като теб, Март.
- Бил си човек на закона през целия си живот. - Да, през целия ми живот. Велик живот.
Рискуваш си кожата да хващаш убийци, после съдиите ги пускат да си вървят,
за да могат да се върнат и пак да стрелят по теб.
Ако си честен, оставаш беден през целия си живот.
Накрая умираш сам-самичък на някоя мръсна улица.
И за какво? За нищо. За една тенекиена звезда.
Съдията напусна града, Харви напусна, а аз не мога да намеря помощници.
Връзва се. Всичко стана твърде внезапно.
Идеята за реда и закона не идва естествено у хората...
Може би защото дълбоко в тях не им пука. На тях просто не им пука.
Какво да правя, Март?
Надявах се, че няма да се върнеш.
- Знаеш, защо се върнах. - Не за да извършиш самоубийство.
Понякога... Понякога затворът променя човек.
Не и него. Всичко това е планирано, затова всичките са тук.
Махай се, Уил. Махай се!
Ще дойдеш ли с мен на депото?
Не.
Знаеш, какво изпитвам към теб, но няма да дойда.
На човек със счупени кокалчета не му трябва и артрит, нали?
Не, не мога да направя нищо за теб.
Ще те убият, докато се тревожиш за мен.
Много едностранчиво става така.
- Сбогом, Мартин. - Сбогом.
Всичко това е за нищо, Уил. Всичко това е за нищо.
Извинете, кой е номерът на стаята на госпожа Рамирес?
- Три. - Благодаря.
Влез.
- Да? - Госпожа Рамирес? Аз съм госпожа Кейн.
Знам.
- Може ли да вляза? - Ако желаете.
- Седнете, госпожо Кейн. - Не, благодаря.
- Какво желаете? - Моля...
Боя се, че ако седна, няма да мога да стана.
- Защо? - Не ми беше лесно да дойда тук.
- Защо? - Вижте, госпожо Рамирес...
Уил и аз се оженихме преди един час. Бяхме готови да тръгнем...
...тогава се случи това нещо и той не поиска да тръгне.
Направих всичко. Молих, заплашвах, но не можах да го трогна.
- А сега? - Този човек долу, служителят...
Той каза едни неща за вас и за Кейн.
Опитах се да разбера, защо не иска да тръгне с мен...
Трябва да е заради вас.
- Какво искате от мен? - Пуснете го да тръгне.
Той все още има шанс. Пуснете го.
- Не мога да ви помогна. - Моля ви.
Той не остава заради мен.
Не бях говорила с него от година, говорихме едва днес.
- Напускам със същия влак като вас. - Тогава защо остава?
Ако не знаете, няма как да ви го обясня.
Все пак ви благодаря. Бяхте много мила.
Каква жена сте? Как можете да го изоставите така?
Толкова ли ви плаши звукът от изстрелите?
Не, госпожо Рамирес. Чувала съм изстрели.
Баща ми и брат ми бяха убити от оръжия.
Бяха на правилната страна, но това не им помогна, когато стрелбата започна...
Брат ми беше на 19. Гледах, как умира.
Тогава станах квакерка. Не ме интересува кой е прав и кой не.
Трябва да съществува по-добър начин да живеят хората.
Уил знае, какво чувствам.
Чакайте малко. Ще чакате ли влака долу във фоайето?
- Да. - Защо не почакате тук?
Не харесвам Кейн, но трябва да му се признае, че е смелчага.
Много си толерантен, Джо.
Винаги съм си мислел,че си смел, но сега се убедих, че и акъл не ти липсва.
Какво имаш предвид?
Умният човек знае кога да се отдръпне.
Ако не мога сам да си избирам компанията, с която ще пия, няма да идвам повече тук.
Добре... Добре. Момчето с тенекиена звезда.
Сложи му седло, Кейн. Хайде, оседлай го.
Може да измине дълъг път, преди да се измори.
- Мислеше за това. - Горе-долу.
- Страх ли те е? - Мисля, че да.
Сигурно. Имаш основания.
Хайде. Нека ти помогна.
Изглежда всеки иска да ме разкара от този град.
Никой не иска да гледа, как те убиват.
- Къде отиваш? - Обратно към офиса.
О, не, качваш се на коня и се махаш оттук.
Какво ти става? Беше готов сам да го направиш.
Виж, Харв, помислих за това, защото съм уморен.
Мислиш за много неща, когато си уморен. Не мога да го направя.
- Защо? - Не знам.
Качвай се на този кон, Уил!
Защо ти е толкова важно? Не ти пука, дали ще живея или ще умра.
- Хайде. - Не ме бутай, писна ми да ме бутат.
Мразя този град. Винаги съм го мразела.
Да бъдеш мексиканка в град като този...
- Разбирам. - Така ли?
Това е добре. Аз не ви разбирам, каквото и да казвате.
Ако Кейн беше мой мъж, никога не бих го изоставила. Бих си взела оръжие.
- Бих се борила. - А защо не се?
Той не е мой мъж. Ваш е.
- Имате ли малко чиста вода? - Да, разбира се, шерифе, седнете.
- Проблеми? - Не, няма проблеми.
- Какво строиш? - Само поправям едни неща.
Сега внимателно. Отпуснете се назад, ето така.
Фред, Фред! Задръж замалко. Спри, докато не ти кажа да започнеш пак.
- Благодаря. - Заповядайте, шерифе.
- О, не... - Кажи на твоя човек да продължи работата си.
- Уил! - Май забравих за теб, Хърб.
- Радвам се, че си тук. - Съвсем малко време остана.
- Така е. - Кога ще дойдат другите момчета?
- Трябва да си направим план. - Другите момчета?
Няма други. Само ти и аз.
- Шегуваш се. - Не, не можах да намеря никой.
Не го вярвам. Този град не е чак толкова низък.
- Не можах да намеря никой. - Тогава само ти и аз.
- Така е. - Ти и аз срещу всички?
- Така е. Иксаш ли да се махнеш, Хърб? - Ами...
Не че искам да се махна. Виждаш ли...
- Не съм си го представял така. - Аз също.
Предложих се сам, сам видя. Бях готов.
Аз... готов съм сега, но това не е както ти каза, че ще бъде.
Това е чисто самоубийство. Не съм човек на закона.
Само живея тук. Нямам нищо лично срещу никого.
- Нямам място тук. - Така е.
Има някаква граница за това, какво можеш да поискаш от един човек. Какво ще стане с децата ми?
Прибери се вкъщи при децата си, Хърб.
Ако събереш още хора, ще участвам и аз.
Прибирай се вкъщи, Хърб.
- Какво искаш? - Намерих ги, всички без мистър Хендерсън.
- Намерих го. Благодаря. - Няма за какво.
Шерифе, нека се бия с теб. Не ме е страх.
- Не. - Моля те, позволи ми, шерифе!
- Ти си дете, още си малък. - Аз съм на 16!
- И мога да си служа с оръжие. - Ти си на 14. Защо лъжеш?
Голям съм за възрастта си. Моля те, шерифе!
Е, ти си голям за възрастта си, но не, давай, махай се оттук.
ЗАВЕЩАНИЕ
Да се отвори след смъртта ми.
Хей, Чарли. Можеш да се прибираш вече.
Благодаря, шерифе.
Благодарен съм ви. Наистина.
Нали не знаете, дали кръчмата е отворена?
- Казах да се прибираш, Чарли. - Да, сър.
- Сбогом, Хелън. - Довиждаме, Сам.
Пази се.
- Здравей, Франк. - Как си, Франк?
- Всичко ли е готово? - Точно както го искаше.
- Оръжието ти е тук. - Да започваме тогава.
- Не можеш ли да почакаш? - Искам да съм готов.
Милър!
Кейн, излизай! Или приятелката ти ще получи същото, което и Пиърс.
Ще изляза, пусни я.
Когато преминеш през вратата. Няма да стрелям.
# Do not forsake me, oh my darlin'
# You made that promise when we wed
# Do not forsake me, oh my darlin'
# Although you''re grievin', I can't be leavin'
# Until I shoot Frank Miller dead
# Wait along, wait along